![Не в сети Не в сети](./styles/subsilver2/imageset/ru/icon_user_offline.gif) |
Приживала |
Зарегистрирован: 06.01.2022 16:25 Сообщения: 78
|
bb 032. Битва крізь рокиПерш за все хочу сказати: в творі аж болить і за Україну, і за її вояків. Це викликає повагу, це надає авторові певний... кредит довіри? Так, мабуть, кредит довіри – це правильне слово. Проте, як на мене, вибачте, авторе, ви з твором не впоралися. Теми піднімаєте важливі, потрібні, такі, про які треба розмовляти, треба кричати... а от виконання... Можу зауважити, що діалоги у вас, як на мій смак, виходять краще, аніж описи (за винятком першого, але про це пізніше). Голоси героїв немовби оживають, звучать у вухах. На жаль, при цьому в мене немає картинки, а оскільки я зовсім не аудіалка, більш візуалістка, для мене це досить серйозна вада в короткому оповіданні. Коротше кажучи: діалоги – це добре, але у творі на скільки в вас там знаків? одинадцять тисяч з гаком? – діалогів забагато, а описів дуже й дуже замало. Можливо, в озвучці твір заграє новими фарбами, не знаю, а зараз для мене як є, так і є. Особливо мені сподобалася думка щодо відеопостановки «Розумово відсталі бандерівці із шаблями кинулись на визволителів». Це справді було смішно. - [+] тут дуже багато зауважень
- Щодо стилістики твору – в мене деякі зауваження. Гаразд, в мене деякі серйозні зауваження )) Описи (там, де вони є) виконано у стилі: «Літо я провів у селі. Село було велике. Корови йшли на пасовисько. Собака жив на подвір’ї». Ну, ви зрозуміли )) День переходив, вітерець обдував, вони вдивлялись... Лише з вежі якось йшов дим. Дуже одноманітно вийшло. Я розумію, що початок має швидесенько намалювати читачеві, де ми та що там відбувається, але це, на мою думку, автор зробив ну дууууже нашвидкоруч. Та й потім твір, на жаль, не виправляється. Я не можу стверджувати, але можу спитати: у вас у вухах, авторе, також лунали голоси героїв, вам було цікаво саме про них писати, переказувати їхню розповідь? Якщо так – це, звісно, добре, не всі своїх героїв «чують», проте із описами треба щось робити, особливо у сцені стрілянини-різанини. Там такі описи зовсім не до ладу.
Перший діалог... ох, у вузьких колах дуже відома така річ, як діалог Джона й Джека з планети Кутюк.
- Привіт, Джеку! Ну що, полетимо на планету Кутюк, де живуть триголові клякі, які відомі своїм клякібізмом? - Звісно, Джоне! Адже з тих пір, як володарює наш імператор Казбалед 127-й, ми вже двадцять років поспіль літаємо на Кутюк, закупати клякібізм, щоб продати його потім на Альфа Центаврі, де він дуже ціниться. - Так, але зараз, коли існує серйозна загроза з боку лютих гуудху з сузір’я Тау Кіта, а генерали Його Величності занадто тупі й амбіційні, щоб виграти війну, на міжзоряних шляхах існує небезпека. - Не турбуйся, Джоне! Адже ми літаємо за допомогою нейрофузонного табулятора, він викривлює простір так, що табуляція накладається на нейрофузу й ми опиняємось відразу у потрібному нам місці та просторі. - Спасибі, Джеку, що нагадав мені це, а зараз натискай на табулятор та женемо до Альфи...
Тобто діалог цей – не для героїв, він для читача, щоб швидесенько, ще швидше, ще швидше, будь ласочка, увести читача до хронотопу, а потім вже писати те, що автора насправді цікавить. Я не кажу, що у випадку цього твору так і відбувалося, проте враження в мене-читача залишилося саме таке. Від Марії я чула, яка халепа трапилася із вашим оповіданням. Співчуваю дуже. «Вовчатина» від москалів – це те, що від халепи лишилося, я вірно розумію? Так само як і «Інші — веселись нагорі». Також «не завадив й бронежилет» – там те «й», виходячи з правил милозвучності, не ліпиться аж ніяк. Три приголосні поспіль. Це перше, що в око впало. Якби ми були у якомусь фандомі, я б вам порекомендувала якнайшвидше знайти бету )) Ну й щодо москалів... От тут мені теж бракує картинки, оскільки так і хочеться заволати: «Авторе, та де ж ви знайшли настільки тупих москалів?!» Ні, звісно, тупість людська не має меж, і коли ми вважаємо, що дісталися дна, звідти, як правило, стукають, але... Може, ті москалі п’яні вщент? Бо інакше мені важко уявити, яка розумна людина потягнеться гладити вовків, навіть степових.
В цілому хотілося б сказати, що, незважаючи на те, що твір я якось... дуже рознесла )) я дуже й дуже прошу вас, авторе, не припиняти писати. Усе те, що я вам сказала, – це техніка, яку саме написанням відповідної кількості слів і відточують. А серце в твору є. Я не знаю, як це передати, це дуже суб’єктивна та непевна річ, проте... ну от є воно, і це все, що я можу стверджувати більш-менш рішуче. Якби я голосувала у першому турі – може, й пропустила б до другого, хтозна. З повагою, Валерія
|
|